Гетьман майбутнього
В Музеї Гетьманства в Києві відкрилась унікальна експозиція, присвячена 150-річчю від дня народження Павла Скоропадського![](/sites/default/files/main/articles/22052023/Hetman_Skoropadsky_in_Kyiv_1918.jpg)
Є такі запитання зі сфери засадничого історико-філософського знання, вагомість та глибина яких неспростовно підтверджуються часом. До них, поза сумнівом, належить і таке: чим важливе і що означає для України 150-річчя від дня народження Гетьмана Павла Скоропадського (за уточненими даними, 16 травня )? Не відразу розкривається та осмислюється той величезний обшир проблем, що пов*язаний з історичною, духовною та суто політичною спадщиною керманича Української Гетьманської Держави.
Достатньо лише сказати, що в сучасній Україні не став реальним предметом вивчення, аналізу, а тим більше – наслідування конструктивний, продуманий і системний підхід Гетьмана до процесу державотворення ( а це – саме те, чого всі тридцять років Незалежності критично бракувало теперішнім «державним мужам»). Тому ювілей Скоропадського – це вшанування політика, справи якого належать не тільки й не стільки минулому, скільки майбутньому. І при цьому слід обов*язково мати на увазі , що Гетьман чималою мірою мусив переглянути попередню життєву стратегію – наслідком чого стали його карбовані рядки з інтерв*ю газеті «Діло» 16 травня 1918 року: «Я є українцем з роду і переконання, походжу зі старинного українського роду чистої крові. Бажаю вільної, самостійної і незалежної України».
Цей вислів знаменитого Гетьмана, чиє ім*я належить ще багато років очищувати від міфів, спекуляцій та російських й радянських наративів, мали змогу оцінити відвідувачі експозиції виставки «Я є українцем», котра відкрилась у Київському Музеї Гетьманства. Власне, ця давно очікувана подія мала розв*язати декілька завдань: по-перше, сприяти щойно згаданому нами очищенню, по-друге, популяризувати постать і спадщину Гетьмана, по-третє, зібрати разом однодумців, котрі розуміють значення здійсненого Скоропадським для українського державотворення. На нашу думку, виставка є справою вкрай потрібною, враховуючи той прикрий факт, що ювілей Гетьмана зараз практично не вшановано на рівні держави.
Гості виставки могли переконатися, що експозиція є справді змістовною, обширною і багатогранною; вона охоплює багато аспектів життя й звершень Скоропадського (історія роду; еволюція його політичних переконань; утворення та розвиток Української Гетьманської Держави, очолюваної Павлом Петровичем; діяльність Гетьманського руху в еміграції; визначні постаті родини Скоропадських: дружина Олександра, син-гетьманич Данило, донька – пані Олена). До речі, можливо, однією з найцікавіших складових експозиції була дивовижної краси ікона, подарована Музею Гетьманства пані Оленою Скоропадською, а також барельєф Гетьмана, виготовлений в Німеччині. І , звичайно, десятки і сотні фотографій – самого Гетьмана, його рідних та близьких, провідних діячів гетьманського руху.
Поза сумнівом, особливої уваги набувають також думки і висловлювання Гетьмана, дуже важливі для сприйняття експозиції. Зокрема, такі його слова (з листа до членів організації «Січ» в еміграції, 2 січня 1922 року): «Отже, знайте, що Україна не поза нами, а в нас самих. Знайте, що коли ми самі будемо міцні духом, свідомі своїх цілей, об*єднані єдиною волею і готові на всяку жертву для рідного краю – тоді ніякий ворог нам не буде страшний і Україна буде тим, чим мусить бути – великою, багатою і сильною Державою». Сказано наче сьогодні, а не 100 років тому. Це – ніби «лист у майбутнє».
Звичайно, гості виставки висловили чимало глибоких і змістовних думок. Історик Володимир Попельницький (Інститут української археографії та джерелознавства НАН України ) зазначив, що, звичайно, можна багато говорити про здобутки Гетьмана: про зміцнення армії та флоту, українізацію, взагалі про його державотворчий курс. Але варто, вважає пан Володимир, відзначити три аспекти. По-перше, Скоропадський реально робив спробу відродити гетьманську державу, скасовану Катериною ІІ у 1764 році (зі спадковою передачею влади сину Данилу). По-друге, якщо задатися питанням: що було б з цією державою, якби вона вистояла в ті роки, то відповідь буде такою: ствердилась би монархія дідичного типу. Саме таку мету ставив перед собою Скоропадський. І по-третє, заслугою Гетьмана було створення (разом з В*ячеславом Липинським) консервативної державницької ідеології, і , відповідно, заснування потужного гетьмансько-консервативного руху, який охоплював три континенти. На завершення свого виступу пан Попельницький презентував Музею Гетьманства невеличку, але, безперечно, змістовну брошюру «Ідеологія традиційного українського консерватизму», де стисло викладені погляди Гетьмана та В*ячеслава Липинського.
Головний редактор газети «День» Лариса Івшина підкреслила, що важко без хвилювання спостерігати, як зростає тенденція наближення українців до Гетьмана. І ми у «Дні», наголосила Лариса Олексіївна, багато років були «локомотивом» цього процесу, робили все для популяризації особистості Гетьманата його спадку. Чудовим прикладом тут є книга « Ave « до століття Гетьманату Павла Скоропадського (її можна замовити на сайті Дня за посиланням). Впевнена, сказала пані Лариса, те, що іще вчора не було «мейнстрімом» - завтра буде відомим доволі широко. Повчально було спостерігати за церемонією коронації британського монарха Чарльза ІІІ – яскраво проявилась роль традиції як державоутворюючого чинника. Цікаво, що дехто стверджує: Британія бачить в Україні свою юність. Тільки хотілося б, щоб ця стадія «юності» не затягнулася з усіма відповідними помилками. Час дорослішати.
А що стосується «Дня», підсумувала пані Лариса, то ми підготували до перевидання (з новою спеціальною післямовою) книгу «Корона», опубліковану 6 років тому, де належну – і значну увагу – приділено саме постаті Гетьмана.
* * * * * * * * * * * * * * *
Своїм життям і своїми справами Гетьман переконливо довів, що вірність традиціям (культурі, засадам власності) забезпечує тяглість державного процесу, без чого немає сталого суспільства, народу та історичного розвитку. Саме тому Скоропадський був і залишається для України постаттю, важливою для майбутнього.
Ігор Сюндюков
Автор
Ігор СюндюковSection
Історія і Я