Степан Процюк: «Читаючи ці відгуки, я був по-письменницькому щасливим»
![](/sites/default/files/main/articles/01052023/324704054_842897006810210_4557608340560267551_n.jpg)
2023 рік для Степана Процюка розпочався презентацією психологічного роману про Григора Тютюнника «Місяцю, місяцю», одного з найцікавіших авторів в історії української літератури другої половини ХХ ст. Пропонуємо читачам «Дня» бесіду про черговий біографічний роман.
– Роман про Григора Тютюнника – це роман про життя українського письменника в добу пізнього тоталітаризму 70-80-х років СРСР. Які головні ідеї-перестороги виносить читач для себе? Адже сучасне покоління не має імунітету до тоталітарних ідеологій, до системи знищення людини.
Степан Процюк: Під час повномасштабної війни, спостерігаючи за російською пропагандою і російськими звірствами, кожна адекватна людина, навіть юного віку, бачить, що означає насправді тоталітарна держава.
Якщо ж говорити про пізньорадянську добу, то вона достатньо випукло зображена у романі, із усіма її пастками. Небезпеками. Розчавлюванням свободи.
Щодо читача, то, судячи із багатьох відгуків молодих людей («Видавництво Юлії Сливки» має найчастіше молодих читачів у зв’язку із специфікою видань і популярністю сторінки п. Юлії в Інстаграмі) роман був для них важливою духовною подією. Чесно кажучи, читаючи ці відгуки, я був по-письменницькому щасливим.
![фото надане автором](/sites/default/files/inline-images/343296210_1208483386468123_8913502773526697991_n.jpg)
- Хто Він, Григір Тютюнник, в українській літературі? Свідок Голодомору? Голос репресованих? Голос якої Людини?
Степан Процюк: Він є письменником високого таланту, хоча і значної тематичної вузькості. Але у Григора Тютюнника є і повість про тогочасне місто, столицю – «День мій суботній», яка засвідчила, що будь-яка тематика може бути успішно опрацьована письменником із його рівнем таланту і тонкого-претонкого відчуття життя.
- Образ місяця, з якого постала назва роману, «полонеником любові» до якого був Григір і який став єдиним свідком розпачі душі письменника має для мене таке прочитання. Чому в назві роману звертаєшся двічі до Місяця?
Степан Процюк: Олю, сподіваюся, що літературознавці, які у нас ще не перевелися, краще розтлумачать цей задум, ніж я, у частині випадків письменник-інтуїтивіст. У романі Місяць виступає різним, як і Григір. Місяць-жива істота, один із героїв роману. Місяць Григора Тютюнника і Місяць правозахисника Валентина Мороза до яких, як ти кажеш, звертаюся двічі, це два Місяці.
Григір Тютюнник і Валентин Мороз не були особисто знайомими, але, я впевнений у цьому, добре знали один про другого. Це – два різні шляхи спротиву системі, яка випалювала з них сонячне світло, залишаючи лише холодний блиск Місяця. З іншого боку, їхні персональні місяці душі надихали творити, навіть за того часу, як і дивовижну прозу, так і лицарський шлях спротиву.
- У романі сюжетна лінія долі Григора Тютюнника розгортається паралельно до долі Валентина Мороза, українського історика, дисидента і політв’язня. У чому задум такого зіставлення?
Степан Процюк: Вже частково почав говорити про це. Зрештою, роман називається «Місяцю, місяцю», що цілком можна трактувати як життя двох світил, які, як і паралельні прямі, перетинаються хіба що за законами неевклідової геометрії.
Валентин Мороз на певний час, у задушливих і навіть страшних українських 70-их, стає відчайдушним українським символом спротиву – і його потім за обміном вижбурюють за межі СРСР (дальша доля Валентина Мороза, певна неготовність нашої діаспори спілкуватися із героєм із попаленими нервами – це вже інша тема).
Григір Тютюнник теж у 70-их стає символом нонконформістського письменника. З іншою долею, ніж у Валентина Мороза, але із також із великою напругою страждання.
Ці два Місяці були чимось дуже подібними. Ці два українські Місяці були цілковито відмінними.
- Що так трагічно зламало Григора? «Біль батьковтрати», передчасний відхід брата, алкоголь, цензура, «невіра – недовіра – незвіра»?.. Чому він повторив долю М. Хвильового?
Степан Процюк: Важке запитання. Ніхто не знає достеменну відповідь. У романі я намагався діткнутися правди. Але ніхто не знає достеменної правди про кожну різносторонню і талановиту людину, адже неможливо зробити рентген душевного життя, яке по-своєму формує людську долю.
Але це було і дитинство, де хлопчик застав 1933 рік, і пізніша втрата батька, що була незагойною раною (у романі чимало про це йдеться), і віднайдення, а потім до краю болісна втрата старшого брата по-батькові – письменника Григорія Тютюнника.
Звісно, і цензура, і алкоголь, і внутрішнє відчуття себе письменником великого масштабу, який запертий у клітці і якого, у кращому випадку, можуть визнати лише підліткові повісті, і нападки комуністичної критики, всіх тих левад і шамот, і наростання психічної депресії, і відчаю – все це і ще щось інше, невловиме, на яке відповіді ніхто і ніколи не зможе дати, підточувало Григора і врешті-решт довело до трагедії.
- Тема самогубства – емоційно важка і суспільно табуйована. Написати роман про автора, який наклав на себе руки – це і відважно, і суспільно терапевтично, бо це відкриває шлях до зцілення і людини, і літератури. Що Тобою керувало?
Степан Процюк: Мною керувало бажання правди і, як кажуть, нічого, окрім правди. Я належу до зовсім іншого покоління і маючи значний досвід написання романів, в тім числі і про письменників, розумів, що навряд чи у нас швидко появиться роман про Григора Тютюнника. Хоча говорити навколо цієї теми є чимало мастаків.
Я мусив відповісти у романі на запитання: «Чому?», закликаючи до читацьких монологів чи діалогів після прочитання (до речі, як на нинішні літературні реалії, роман вийшов накладом 5 000 і цей наклад порівняно швидко тане).
Мені було – без жодного перебільшення! – важко писати цей роман, проживаючи по-своєму долю Григора. Була навіть кількамісячна перерва у написанні – і я вже подумував, щоб відкласти цей задум до кращих часів. Але Промисел розпорядився так, обставини саме так складалися, що я завершив цей роман, таки витримавши ту психічну напругу, із якою його писав…
- Окремо хочу сказати за ошатне оформлення роману. Чия це ідея?
Степан Процюк: Роман вийшов у «Видавництві Юлії Сливки». Пані Юлія довго і старанно готувала мій роман до друку, за що її окреме «дякую». Розпочалася війна. Художнє оформлення робила книжковий графік, художниця Марія Кристопчук.
Тобто оформлення роману по-мистецьки доповнює його зміст, що нечасто буває при оформлюванні книжок. Таке оформлення є, як на мене, досягненням і видавчині та письменниці Юлії Сливки і вже згадуваної художниці Марії Кристопчук. Роман «Місяцю, місяцю» отримав нові відтінки значень.
Розмовляла доцент
Львівського національного університету
імені Івана Франка
Ольга КВАСНИЦЯ
Author
Ольга КвасницяРубрика
Суспільство